kom ut 2027

1 theseus

Han lukker døra bak seg. Skritter ut i vinden, ned oppkjørselen. Får umiddelbart noe irriterende i øyet. Hva er dette? Svevestøv? NOX? Pollen? Fønvind med bøss. Det er ikke vår lenger i dette landet, rett fra vinter til sommer. Han drar opp hetta på genseren og vender seg vekk fra vinden. Godt busseletten står klar ved postkassa. Godt dette er siste måned med jobb.

Han er ikke den første ombord i dag heller. To kjente fjes i hver sin ende av kupéen. Begge disse to skal til togstasjonen, som han selv. Den ene nikker velkommen, grå denim utenpå grå høyhalset genser. Kashmir? 60-ish. Den andre dupper videre, for ung til å snorke. Blå dress, hvit skjorte uten slips, uniformen for menn som vil noe i næringslivet. Plettfrie helhvite løpesko uten sokker. Er det en motsetning der? Lynrask, men søvndeprivert? What’s the story, no morning glory?

Han tar plass rett inn fra døråpningen, vendt inn mot midten av kupéen. Lengst fra hver av de andre to pendlerne. Finner fram en våtserviett. Prøver å få sandkornet eller grimet eller hva det nå er ut av øyet. Busseletten glir behagelig avgårde. Akselerasjonen er jevn, pådraget optimalisert etter forholdene. Førerløshet fungerer utrolig godt. Øynene hans, derimot, blir altfor lett irriterte.

Alltid vært for dyrt å bo i Oslo. Alltid vært praktisk å rette prøver på togturen innover. Fram til for et år siden hadde han alltid kjørt bil til togstasjonen. Men etter et halvt år med ny elbil gikk det ikke lenger. Han klarte ikke å skifte fokus fort nok fra trafikk til touchscreen i dashbordet. Navigasjon i farta var helt uaktuelt. Musikk og klima ble off limits. Det ble frustrasjon, sjonglering med briller og nestenkatastrofer. Og bilen kom stadig med provoserende rykk i rattet og syrlige meldinger: «Hold kjøretøyet midt i veibanen», «Senk farten» og «Ta over styringen». Som om ikke jeg styrer? Å bli servert «Tretthet registrert» om morgenen var dråpen. Å bli snakket til på nedlatende vis av sin egen bil? Hold kjeft og kjør selv da.

Han kutta ut bilen. Lastet ned appen som lærte seg reisevanene hans, og tok steget inn i fremtiden. Fikk litt hjelp av svigersønn. Burde ha gjort det før, for det har vært en åpenbaring. Når appen spør kvelden i forveien, bekrefter han dersom han trenger busselett som vanlig neste morgen. Han mottar et nøyaktig avgangstidspunkt innenfor tidsvinduet som appen lærte seg at han pleide å kjøre avgårde med bil. Morgenen etter står busseletten klar nøyaktig på det tidspunktet, ved postkassa hans. Men senser ikke busseletten morragretten menneskelig bevegelse på vei ut av husdøra pluss minus nitti sekunder fra mottatt tidspunkt, drar den. Ikke en tjeneste for rotehuer, dette.

Busseletten følger ikke alltid samme rute til togstasjonen, sjelden med de samme stoppestedene. Nå, for eksempel, sakker den fart og nærmer seg to jenter langs veien. Holdeplass blir feil å si. Lyktestolpen bak jentene har en lysende blå vertikal LED-stripe. Pulserende faktisk. To unge jenter stiger inn, indisk opphav kanskje? Kunne absolutt vært kusiner, men ikke søstre. Langt slett hår, sideskill like over øret, dratt opp over toppen og ned på den andre siden. Begge to. Alle sammen, egentlig, i videregåendealderen. Begge har disse nye widescreenbrillene uten innhugg for nese. Skjønt, briller? Mer som et visir slik som langrenssutøverne hadde på 2000-tallet. Hvem brukte sånne visirer? Bjørgen? Syregrønn tint på visiret til hun ene, sennepsgul på den andres. Tydelig høykvalitetsplast. Sennepsgul har Miuccia skrevet i store bokstaver over hele visiret sitt. Støpt eller uthevet i plasten? Nei. Bokstavene ser ut til være projisert fra innsiden, gløder svakt, skyggeeffekten konstruert.

Syregrønn sine briller er litt mer gjennomsiktig. Avslører smale øyne med en tynn svart stripe malt bakover fra øyenkroken helt til hårfestet, som dagens trendbilde tilsier. Han har sett den varianten i klasserommet. Ikke alle kler den der. Ikke idéell for nordisk utseende, men spot-on for Syregrønn. Hun har lilla satengjakke, etter påskriften å dømme fra Hanoi Amsterdam High School for the Gifted. Antakelig noe Netflixgreier. Sennepsgul er kledd i trangt helsvart. De fordyper seg i telefonene sine i fellesskap. Like tett på ansiktet som sminkespeil.

Det eneste videregåendeelever har med seg nå til dags er en toalettmappe. Eller, det er vel en håndveske, men tilsvarende størrelse. Alt annet er i skyen. Syregrønn lar sin veske henge fritt, festet til armbånd og ring med lenker av gull. Sennepsgul trekker sin opp fra en elastisk lomme på siden av låret og legger den i fanget. Begge har påskriften Sycophant i store bokstaver. Vet de ikke hva det betyr? Hvor vanskelig er det å spørre LLiaM eller Gemini eller diOS eller hva nå enn ungdommen bruker, hva ordet på veska betyr? Eller spiller det ingen rolle?

……

Om én måned er han pensjonist. Skarp i hodet. Bare litt dårlig syn som sagt. Han hadde observert medpassasjerer på toget i alle år. Spunnet opp svar på hva som lå bak antrekk, ansiktsuttrykk, mobilbruk, kroppsspråk. Stjålne blikk over brillekanten, tilsynelatende med hodet begravet i bunken med besvarelser.

I så måte er busseletten enda mer inspirerende. Ungdom sitter ikke på toget inn og ut av Oslo i rushtiden, bare unge voksne. Hans introverte historiefortelling blir dermed i hovedsak inspirert av en eldre målgruppe. Og ungdommens væremåte, språk, frisyrer, nykker… Det er noe helt for seg selv. Han hadde observert ungdommen fra bak kateteret i alle år, men her, på busseletten, opptrer ungdom til og med uten det filteret de har i klasserommet. Utømmelig source material.

Skjerm på veggen inni busseletten, stående format, viser med animerte kart og ikoner at dette er siste ombordstigning på dagens rute. Inn kommer en høy og bred gutt i slutten av tenårene. Asiatisk opphav men ikke helt enkel å plassere mer presist. Langt ansikt, høye kinnbein. Molefunken? Melankolsk? Mutt? En usbekisk James Dean? Etter frisyren å dømme har han trosset sidevind lenge. En militær beret av hår oppå foran skråner ned, skjuler øynene og feies finurlig til høyre. Millimeterkort ellers. Genser dekket av koksgrå paljetter innenfor en svart bomber jacket av et materiale som minner om eggekartonger for små elliptiske egg. En teksturentusiast, dette. Hvite tatoveringer stikker frem fra ermene, aggressive striper og felter, som veimerking fra Need for Speed eller Fast and the Furious. Stilen er locked in, som de sier. Kudos. Arkiveres under kategorien Utvider øyeblikket.

Syregrønn og Sennepsgul bøyer seg frem og ser til siden mot Usbek-James. Syregrønn sitt visir skifter fra å vise Miuccia-logoen til å vise sideeye-emojien i hans retning. Sennepsgul gjør det samme. En tilbakelent Usbek-James vender seg vekk, men trekker på smilebåndet. Kjekk mann med plaget oppsyn? En uimotståelig utfordring. Usbek-James vet det funker. Arkiveres under kategorien Mulige protagonister.

Busseletten sklir videre, nå med seks personer ombord. LED-stripen på lysstolpen slukner.

…..

Busseletten er som en såpeboble som har landet på baderomsgulvet uten å sprekke. Rund, men flat der boble møter underlag. Med hjul i hvert hjørne, boble med hjørner? Bobla suser forbi stillestående biler i kø. Umenneskelig jevn kjøring, ytterst behagelig. Citroën kan sine saker. Busseletten er av typen Theseus, og den er egentlig bare hundre prosent autonom en gang i blant. Når den opererer i boligområder, som i gata hans, er det en remote-operatør som er eyes-on og hands-on. Men når en busselett eller flere hook’er opp med en vanlig buss, platooning på fagspråket, overtar sjåføren av vanligbussen ansvar for hele kjeden med kjøretøy. De henger ikke fysisk sammen, bare kjører super tett. Når flere busseletter platoon’er, er det operatøren av den fremste som overtar ansvaret for hele kjeden, mens operatører som blir overflødig overføres til en annen enkeltbusselett i et boligområde.

High-tech, ja, men det som da er morsomt å tenke på, er at alle operatørene har erfaring som «ekte» bussjåfører, nesten uten omskolering. Og de aller fleste har minoritetsbakgrunn. Og operasjonssentralen er i et omgjort lokalt kultursenter mellom en håndfull boligblokker.  Han kan se det for seg. Konsoller, VR-briller og klissete tyrkiske søtsaker. Arkiveres under kategorien Mulige lokasjoner. Men gründerne begrenser seg ikke til å styre denne byens busstilbud, de har skalert opp og leverer fjernstyrte buss- og lastebilsjåførtjenester til land der operatørene har sin bakgrunn fra, og dermed kjenner språk og trafikkultur.

Han har måttet sette seg inn i alt dette, fordi læreværelset er nysgjerrig. Han hadde jo alltid fnyst av kollektivtransport i felleslunsjen. Holdeplassene var problemet. Orket ikke det å stå og vente. Surt, vått, støyende. Men først og fremst altfor passivt. Han kunne ikke fordra den underlegne følelsen han fikk av å stå der hjelpesløs mens bilister dundrer forbi med fire ledige plasser hver seg. Nei, takk. Men disse busselettene, de funker. Før var menn på hans alder på bussen suspekt. Hadde de kjørt i fylla? Som godt voksen mann som benytter seg av såkalt autonom fleksitransport, fremstår han som en bevisst og fremtidsorientert borger. En early adopter som ikke er redd for kunstig intelligens. Det kan ikke bli enklere å bekjempe klimakatastrofen og høste kred fra yngre lærerkollegaer, enn å sitte og duppe i en selvkjørende boble.

Utenfor passerer busseletten en beige sveitsiskregistrert SUV, innestengt i privatbilfeltet. Uten unntak er de største bensindrevne bilene her til lands nå på sveitsiske skilter. Og det er bemerkelsesverdig mange. Alle med det lille våpenskjoldet til høyre for tallene på skiltet, halvparten rødt, halvparten blått. Lugano. Bilen busseletten passerer, er en Mercedes, brand’et om til Brabus Maybach. På hvilket tidspunkt ble navnet Mercedes for dårlig? Brabus Maybach Mercedesen er uansett lakkert i en nyanse av brun som ikke kan være annet enn kafi-crème. Espresso med en spiseskje pisket krem, en sveitsisk spesialitet.

Som oftest er sveitserbilene maktsvarte. Er det en farge? Burde være det. Og blankpolerte. Som oftest er det sønner og døtre bak rattet, blankpolerte de også. Men av og til har en selvopplevd høvding tatt Autobahn til gamlelandet. En slik sitter bak rattet på denne. Vanskelig å fremstå som annet enn selvhøytidelig bak rattet på en Brabus Maybach Mercedes, men det er vel ikke meningen heller. Her kommer én som ikke gir deg lillefingeren. Skallet oppå, tynt og lengre hår rundt og på sidene. Erkebrun. Så erkebrun som du bare blir av å veksle mellom St Moritz og St Tropez. Uten solbrun hudfarge, ville den sveisen vært en klovnefrisyre. Arkiveres under kategorien Mulige antagonister.

Det skal ikke være videoovervåking inni busselettene, vel? Sto ikke det i GDPR2 eller noe? Er det noen som ser på han? Ser seg rundt. Gransker taket. Sikkert ingenting. Han vet at noe må skje her i bobla for å pirre dataen slik at den pinger et ekte menneske og det mennesket faktisk gidder å ta en titt. Men det skjer ingenting her. Altså kan det ikke stemme. Følelsen slipper ikke taket. Hvorfor? Hvem?

Antakelig ingen. Han ser sitt eget speilbilde i vinduet, lurer på hva de andre tenker om ham. Antakelig følgende: Mann, 60+, i mørk hettegenser med Dark Side of the Moon på. Høye viker og sølvgrå hestehale. Billigbriller. Vet de hvem soul patch’en hans refererer til? Miles Davis og Tom Waits. Den heter attilio på latin, forresten. Akkurat det siste der vet ingen. Observerer ungdommen andre enn sine jevnaldrende? Kan de se for seg hans uforløste forfatterambisjoner? Antakelig usynlig for dem.

…..

Her ved sentrumsringen møtes flere busseletter. De skal ikke stoppe innenfor ringveien og platoon’er derfor gjennom bydelene tettest på sentrum. Brabus-Klovnen i prestisjebilen sin står igjen utenfor ringen. Privatbiler må ta strafferunden til venstre eller parkeres på innfartsparkeringen. Den ydmykelsen er sikkert enda en grunn til å flytte til Sveits. Busselettene kobler seg på vanligbusser, her hvor vanligbussen også kjører på data. Pro tip: sitt sidelengs. Å sitte foran i busseletten og se fremover kan være rimelig enerverende når doningene kjører kloss oppi hverandre. Spesielt hvis du er rett bak en vanligbuss.

Utenfor skvetter en privat busselett inn mellom hans og den foran. Pastellgrønn, denne busseletten. Fargen til Elvely Panorama. Av og til tar plutselig datahjernen til busseletter det som virker som en uhensiktsmessig risiko. Opplevd det før. Må jo bli en ulykke en gang.

Vanligbuss foran der igjen. Veibanen har ett dedikert sykkelfelt i midten, med et fellesfelt på hver side. Hipster på elsykkel med tykke dekk holder samme fart som buseletten noen sekunder. Blikk møtes. Tilbakelent, oppreist stilling. I fellesfeltene kjører kollektivtrafikk i kø-retningen, tett i tett inn i byen om morgenen, tett i tett ut av byen om ettermiddagen. Syklister disponerer midtfeltet og det fellesfeltet som til enhver tid går mot kø-retningen. Ordningen krever litt å få hodet rundt, men de eneste som er misfornøyde nå er fartsfantomer på to hjul. Busselettene avpasser farten på hele ruta si, og blir dermed sjelden bremset av vanligbusser i fellesfeltet. Systemet optimaliserer seg selv fortløpende, busselettenes fart tilpasses lyskryss og andre syklister på en så nitidig og detaljert måte at intet friskt menneske hadde giddet.

Joda, han kunne syklet han også. Han har en yngre bror som elsykler overalt. Problemet er hjelmen. Ser ikke bra ut. Mange syklister tar igjen busseletten nå. Ruller forbi. Han kunne kjørt motorsykkel riktignok. En Triumph eller aller helst en Moto Guzzi. Kredden fra noe sånt hadde vært verdt ulempen med hjelm.

Han skvetter til, noen ser på han! Det må være fakta! Ser seg rundt. Ingen andre i busseletten møter blikket.

«Hei!” Den vertikale skjermen livner til, med et snakkende fjes. Gutt? Jente? Vanskelig å si. Tidlig 20-årene? Skuespiller, ikke en av remote-operatørene på eks-kultursenteret. Eller AI?

“Da er vi i sentrum. Det blir to stopp, det første her ved VGS, det neste ved stasjonen. Til info er alle tog i rute i dag. Bare spør hvis det er noe annet.»

Videobeskjeden er undertekstet som på TikTok. Smile-emojier med armer og tomler-opp og det hele. Arkiveres ikke.

….

Ved holdeplassen på togstasjonen står en ung gutt, etnisk norsk, kanskje 15 år. Fikler med en leiesparkesykkel og sin egen mobil, trøbler med å få i gang kjøretøyet. Iført kjeledress i burgunder og hvit, fargene til årets Premiere League sesong. Striper nedover ermene. Matchende burgunder bøttehatt med usedvanlig diger brem. Du tror du ser ut som en DJ, kompis, men i realiteten ser du ut som en birøkter.

Busseletten ankommer markert holdeplass, blå vertikal lysstripe. Dempet stopp. Dørene åpnes, de to indiske jentene hopper ut av busseletten først, nøler ikke. Syregrønn tæpper mobilen sin på rattstammen til den sykkelen Birøkteren står inntil, med største selvfølgelighet. Sykkelen kvitterer med signaturmelodi. Sennepsgul gjør tilsvarende med en annen sparkesykkel. De ofrer ikke Birøkteren verken ord eller tanke, suser avgårde. Tilgang integrert i bussbilletten, syklene var holdt av kompis. Kapringen tok omtrent to sekunder. Birøkteren drar av seg bøttehatten, fortviler. Og avslører vepsefarget hår! Mørke røtter og spettete gul bleking. Kostelig! Birøkteren vender seg vekk, påskriften Arab Money på ryggen av kjeledressen. Hjalp ikke det, kompis. Noe med gutten som gjør det naturlig å tiltale han som kompis. Arkiveres under Mulige statister.

Hans tur til å komme seg ut. Er man mer knyttet sammen i en busselett enn i en vanligbuss? Uten tvil. Er det noe intimt der? Er det ikke omtrent som å ta heis sammen? Et lite lukket rom, og vissheten om at dersom noe går galt, må vi løse det sammen? Det merkes på lettelsen av å slippe ut. Å hoppe av en vanlig buss er langt fra det samme.

«Bestiller du dagligvarer fra Rema idag er både denne og hjemturen gratis, og da får du med deg varene hjem!» ivrig fortalt (og undertekstet) på skjermen, forsterket av busselettens eksterne høyttaler. Han hadde ikke lagt merke til at han satt i en Remabusselett i dag.

Alle ting er på tilbudssiden nå for tiden.

Usbek-James følger han ut, dørene lukkes bak dem og busseletten glir lydløst avgårde. Han kjenner et prikk på skulderen. Usbek-James lener hodet bakover for å kunne møte blikket hans fra under luggen.

«Low key, helt ærlig. Den boka du tenker på, gamlemann? Skriv den. Jeg skal kjøpe den.»

Arkiveres under Mulige lesere.

2 påfugl

Akkurat her, i denne slake høyresvingen på vei ned til byen, er det verken autovern, bebyggelse eller trær som hindrer siktlinje tvers over dalen.

Ikke engang stående på knærne i veibanen.

Skyer strekker seg opp fra trærne som flammer. Men ikke truende. Drømmende. Og dette er den typen halvtåke som gjør at topografi blir lettere å forstå. Åsen blir som monokrom fotokunst. Tom Sandberg, kanskje? Kunstutdannelsen endte ikke opp med å være yrkesrelevant, men interessen er ikke borte.

Skyene er som sukkerspinn på avveie.

Asfalten er kald på knærne selv gjennom Gore-Tex. Ayla prøver å se bakover, oppover. Med en airbag pakket rundt hodet blir omgivelsene fjerne. Lyden dempet og synsfeltet snevret kraftig inn. Litt som å ha på dykkermaske og øreklokker, dette. Høvdingen løste ut, enda hun bare gikk ned på kne.

Eller har hodet vært nedi?

Folk rundt henne snakker. Nei, roper. Men viraken er dempet. Som om de er langt unna.

«…kom deg ut av bilen da mann hva…»

«…deg ut…»

«…stikker bare… …kjører…»

Noen gestikulerer innenfor det lille som er igjen av synsfeltet hennes med Høvdingen rundt hodet. Hånden vifter med noe. En kremhvit flat boks laget av fyrstikker? Intrikat. Perforert. Ser skjør ut. Hadde ikke vært feil i toppen av juletreet til en game’r. Noe svart mekanikk inni.

«… for faen! Oh shit! Akkurat som i TdF, ass! Og følgedrona mi filma det hele!»

Gutten rister på juledekorasjonen. En drone altså.

«Deler det med dere, ass, finner dere! Shit, ass, han jævelen skal…»

Ja, nettopp! Seni aptal! Sikter lan! Puls! Hun ble cut’a av en kantete og diger bil. Hun bråbremset, sklei og sykkelen gikk i bakken. Borti noen også. Har hodet vært nedi? Hendelsesforløpet begynner å komme tilbake. Ayla snur seg rundt på knærne. Tre andre syklister er i ferd med å stable seg på beina. Gutten med dronen hopper på fatbike’n sin og stikker, dronen summer etter. Han velta altså ikke.

Kanskje feil å si bil. Pickup? Brutalt formspråk… eller egentlig mest teit. En av disse wack’e kinesiske Cybertruck-kopiene. Et kaos av spisse vinkler. Origami for betamenn.

Hun holdt rolig fart. Nedoverbakke i november på fortau er langt fra idéelt. El-pickupen bråsvingte til høyre, ut av bilkøen, tvers over fortauet, like foran Ayla. Hun måtte bråsvinge og bremse samtidig. Forhjulet låste seg, grepet slapp. Sneiet borti en av syklistene som kom bakfra, som ble til et mikrosekunds virvar av armer, bein, styre, pedaler, sekker, hjelmer. Vått, glatt, kanskje dårlig saltet? Og et dunk og forvirring. Altså har hun vært nedi, men Høvdingen løste ut i tide og pakket hodet hennes inn i en airbag.

Ayla kjenner pulsen øke igjen. Detaljene blir tydelige. Hun husker å ha sett en arm strekke seg ut av vinduet på el-truckens passasjérside. Halvhjerta unnskyldende. For en yarak! Blå businessskjorte, påfugl applikert på ermet. Ny farsott det der: fancy dekorerte blåskjorter. Ikke hennes smak. Det begynte med oljefondsjefen. Patetisk med godt voksne menn som tror de er influensere. Og så aksellererte el-pickupen avgårde med liksom-motorlyd.

Det har blitt bilkø oppover bakken bak henne. Ayla har vært i bakken tre ganger på disse fire årene med elsykkel som daglig fremkomstmiddel. Ingen store skader. Når det endelig skjer, fallet, er det sjelden like vondt som forventet. Hun drar begge hempene i Høvdingen fremover, som en flyvertinne i ferd med å rutinemessig demonstrere oppblåsbar flytevest. Hjelmen tømmes for luft. Synsfelt og hørsel tilbake til normalen. Hun dytter den slappe airbaghetta nedi kraven sin igjen. Halvveis nedi er godt nok. Utløst to ganger nå, må til kontroll og etterfylling på Globus. Note to self.

«Kan jeg stille et spørsmål?» Liam. Altså er EarPodsa fortsatt inne, ja. Pust. Ta inn øyeblikket.

«Ta den tiden du trenger.»

…

Ayla har egentlig ikke noe imot bil. Hun har førerkort og nøler ikke med å bruke det. Som for eksempel i fjor sommer. Susende elektrisk bil gjennom flatt svensk landskap, vindmøller på alle kanter, sovende barn i baksetet. Det ga en sterk følelse av å være i en utopisk fremtid. Wim Wenders?

Fall må man bare riste av seg. Sykle er her-og-nå. Det er egentlig altfor sjelden hun får anledning til å sykle ned til byen. Å sykle er vind, fart, adrenalinrush, fokus. Sommerstid: yr på ansikt og bare armer. Vinterstid: rim i øyebryn, roser i kinn, varm kaffe etter ankomst. Og på hennes rute: litt risiko.

Som oftest optimaliseres ruta hun og Samiya skal kjøre med utgangspunkt i at Samiya har foretaksbilen over natten, på Navla der hun bor. Navla er kontorbygget i sentrum som ble gjort om til leiligheter etter at NAV og kommuneadministrasjonen ble nær-arbeidsgivere, altså fordelt ut til de lokale barneskolebygningene. Foretaket betaler for kjellerplassen der Samiya bor, og så er Ayla første stopp på ruten. Etter henne kommer dagens brukere. I dag er et unntak. Allmøte, grunnet ny leder av foretaket. Noe formelt tilholdssted har ikke foretaket lenger, alt er blitt ambulerende. Selv ledergruppa har bare møterom på konferansehotellet tre ganger i uka. I dag skal alle inn i selveste aulaen på samme konferansehotell for spørsmål og svar. Oppad begrenset til 45 minutter. Billig, billig. Men det er gøy når det er nødvendig å møtes. Ikke minst på grunn av sykkelturen ned til byen.

Du blir mer bevisst underlaget av å sykle. Du lærer fort hvor mye glattere de hvite feltene i fotgjengeroverganger er, enn asfalten i mellom. Du lærer akkurat hvor løvet ligger og blir såpeglatt om høsten, når det går over fra fuktig til dekompostering. Det blir som å rulle over baklava! Og når den blandingen glaseres med rim? Oha! Kâfi!

Ayla suser videre, passerer børstebrøytemaskinen som er i ferd med å manøvrere seg inn i ladestasjonen sin. Den har gjort et godt stykke arbeid i natt. På denne strekningen er det alltid stein i sykkelveien etter regnskyll, alltid snø brøytet over fra bilveien. Akkurat i dag er det både slapsrester og grus etter gårsdagen snø og nattens styrtregn, men børstebrøytemaskinen vet når de tidligste elsyklistene drar ut ladekabelen sin, og ordner opp i god tid.

Neste strekning er en favoritt. Det er for trangt med både holdeplasser og sykkelvei og fortau og to retninger med sykkel her. Når Ayla, med appen aktivert, passerer en sensor på sykkelveien, koordineres trafikklyset lenger framme slik at biler på bilveien stoppes før hun når krysset. Ayla på sykkel på vei nedover sluses inn på bilveien foran bilistene uten å behøve å stoppe selv. Til glede for henne og til irritasjon for dem.

Venstre i lyskrysset, høyre ved fotgjengerovergangen, over en gammel fagverksbro av stål fra den gang den industrielle revolusjonen var the shit. Kunstutdannelsen igjen. Straks framme, ett siste hinder. Stikkveien som passerer kirken skaper nesten alltid usikkerhet, men strandveien er oversvømmet til og med i november nå. Hvem fant på å legge en v-formet brosteinsrenne midt i veien? Å krysse den renna med sykkel i fart er livsfarlig. Med parkerte biler langs venstre veikant, fotgjengere på høyre, bil imot, renna i midten? Våte brostein med glipper dem i mellom store nok til å sabotere sykkelhjul?

Og selvfølgelig en stor el-SUV på vei opp akkurat nå som hun er på vei ned. En sånn med overdrevet blankpolert grill uten motor bak. Ayla bremser til gangfart. Møtende trafikant viker naturligvis ikke. Hvor skulle det tre tonn tunge dråget flyttet seg? Krom skal fram. Som en truet Mecha-bever.

Hun krysser den slapsglatte brosteinsrenna mest mulig på tvers. Mindre risiko for å skli.

…

«If synes du burde inn i Docpodden.»

«Greit Liam, hold det av.»

«Plutselig hastighetsendring tilsier en ulykke for 14 minutter siden. Det er én opplasting og to meldinger i UDOAK som matcher på tid og sted. Vil du melde din?»

Sannheten samskapes i sanntid! Var ikke det innsalget? Open-source overvåkning nutweet’a motstanderne. Best å bare følge på, den pickupfyren kan godt få en ripe i lakken.

«Meld inn.»

«Se opplastingen?»

«Ikke nå. Legg til neste.»

«Bekreftet.»

Sykkelskapet låser seg opp, døren åpnes automatisk og Ayla triller inn. Hun ser over elsykkelen. Et par nye skraper på siden av batteridekselet, litt oppflist gummi på enden av håndtaket. Elsykkelen har vært en solid reisekamerat hittil.

Globus er et nyrenovert bygg fra 1960-tallet. Første etasje er normalt, med bakeri, konditori og hennes ubestridte favoritt og stamsted: en tyrkisk familierestaurant. Oppå der, en etasje som ser ut som den kunne sendt rundt porsjoner med sushi. Dekket av en farge som fortjener betegnelsen gusj. Sykkeltur som start på dagen setter kreativiteten i høygir.

Underetasjen er state-of-the-art sykkelfasiliteter for omkringliggende nybygg. Hun triller ned i kjelleren.

Her, i en låseboks under Globus står lades elsykkelen trygt hele dagen. Gratis, så lenge hun sjekker den ut før 23:00. Nå i november kunne valgt å la den hentes for vinterlagring herfra. Aylas sommersykling har kvalifisert til fri vinterbuss fra desember til mars i år også. Men trengs vinterbuss? Gårsdagens tjue cent med blytung sørpe var det eneste som reddet historiens varmeste november fra å kunne kalles sommer. Og slapsen var så godt som borte i dag. Vanskelig å tro på vinter i år, men leasingavtalen tilsier fullservice og lagring i de kalde månedene. Må nok ta et valg.

Ayla tæpper seg inn i garderoben med mobilen, drar den slappe Høvdingen opp over hodet, vikler seg ut av Gore-tex kjeledressen. Den er våtere enn vanlig på knærne, ellers alt ok. Henges til tørk. Under har hun hjelpepleieruniformen.

Leutrim, hengslete gutt i slutten av 20-åra med lite hår, stramme klær og uklare vibber når det gjelder legning, strekker hals over en favn full av klesposer: «Ayla! Tar du spranget i år? Kan bli første tyrkiske vintersyklist i hele verden.»

Ayla presser frem et minimum av et smil tilbake. Leutrim restock’er garderobeskap her i underetasjen. De fleste vintersyklistene som bruker Globus abonnerer på jobbklær. Jobbantrekkene bor her i kjelleren, leverandøren sørger for vask og rens. Leutrim henger opp ulike sett med antrekk for en hel uke i abonnentenes garderobeskap. Hver måned får hver abonnent ett nytt plagg, som visstnok stadig passer bedre til smaken deres. Ayla tviler. Leu fortsetter å fordele klesposer. Forhåpentligvis korrekt.

Hun nærmer seg klar for arbeidsdagen. Men først, innom sensorskapet. Kan ikke si dette er noe hun tror på heller. Har bare brukt den to ganger etter den første baseline registreringen. Men den er obligatorisk for å få helseforetakets gunstige forsikring i kombinasjon med leaset elsykkel, og lurt å opprettholde ok status i forsikringsappen. Forsikringsselskapet kaller sensorskapet sitt Docpodden. Lame.

«OK, Liam, sett dette i gang.»

Designerne av Docpodden har gjort sitt ytterste for å gjøre den sympatisk. Vennlig hvitt kunststoff og lyst treverk utenpå, en plattform, en speilflate og to håndtak inni. Som en halvert tredemølle inne i en to-personers badstu. Hele konseptet utfordrer deg til å rette opp ryggen, løfte haka, fram med kassa. Akkurat som baba hjemme. Ayla tar skrittet opp på plattformen, plasserer føttene på fotavtrykkene på rullebåndet og begynner å gå, griper tak i håndtakene og ser på den obligatoriske skjermen foran seg. Som teller ned fra 7 i store tall, ulik “festlig” font for hvert tall. Skal vi liksom være spent på hvordan neste tall er utformet? Ayla har aldri skjønt hvordan denne Docpodden virker. Noe med vektfordeling på føttene, puls, gripestyrke, blikk, pupiller. Videoanalyse av hvordan du beveger deg opp på plattformen også, som måles mot normalen. Altså har de opptak av hvordan du vanligvis beveger deg. Wierd.

«Docpodden melder normalt ganglag, brudd lite sannsynlig. Alle øvrige måleparametre innenfor toleranser.»

På med skoene, plukker med seg Høvdingen. Litt travelt nå, doble steg opp trappa. Ayla bipper Høvdingen inn med strekkodeleseren, flipper den over disken til verkstedet. Utløst, og så tømt for luft igjen, lever Høvdingen ikke helt opp til navnet sitt. Eller kanskje er det nettopp det den gjør?

«Opplastingen av video fra ulykken er nå verifisert, erklært ekte og tilgjengelig. Ønsker du å se?»

Ayla retter på earpodsene: «Nei, Liam, legg til neste.»

«Bekreftet.»

Hun skritter opp trappen og ut av Globus, til et bysentrum i rått grått vær. Hun skal krysse torget. Men fart og retning på den nærmeste busseletten på torget og hennes egen fart og retning, tilsier at de kommer til å komme i konflikt. Av den grunn, lyser det to ringer med prikk inni på hjørnet av frontruta til busseletten. Når Ayla ser på busseletten møter disse prikkene blikket hennes, som om de var øyne. En grønn pil og et grønt gå-ikon lyser nedenfor prikkene og busseletten sakker. Den viser at den viker for Ayla, hun kan strene videre over torget mot konferansehotellet, uten å endre fart eller retning.

På avstand kan hun se storskjermen over hovedinngangen som viser hvilken ungdomsskole og hvilket trinn som konferansehotellet huser denne dagen, i tillegg til felles administrasjon. Null kids, skoledagen startet for en halv time siden. Mye bedre lokaler enn ungdomsskolen hun gikk på. Nedenfor på skjermen, i litt mindre skrift, står logo og navn på foretaket som er arbeidsgiveren hennes. Her i dag, borte i morgen.

Hun nærmer seg konferansehotellet. Utformet som en brunost, sier folk, men hun har bare sett brun ost skivet.

….

«Det her gir meg love handles, altså. Popcorn og softis til frokost?»

«Samiya!»

Konferansehotellet ønsker seg positive reviews på innovativ innstilling til snacks. Derfor popcorndispenser og softismaskin. Interiøret er tidlig 2000 med velur i tunge farger. Mørke vegger, mørke dører. Detaljer i imitert gull. Litt Memphis Design Style-inspirert? Bare med det britiske kongehusets fargepalett? Akk, den kunstutdannelsen.

«Girl, jeg har noe til deg! Hva har du på nå? Ingenting? Helt fresh?»

«Helt fresh. Bare innslag av grus og sykkelolje.»

Samiya, stram niqab og perfekt sminke, finner fram en clutch fra lagvis med lette tekstiler. «Nå skal jeg ta deg med til upper echelon, altså!»

«Du har en nese som ingen annen.»

«Yeees… Jeg er en parfyme goddess. And you’re in my heart, girl, derfor du får denne. Felice Orsini heter den. En liten bombe, altså. En killer.»

«Og travel-friendly. Og refillable.»

Ayla plukker parfymeflasken fra Samiyas håndflate. Holder den mellom pekefinger og tommel. Roterer. Et glitrende lite kunstverk.

«Heldige meg. Sitte sammen?»

«You know it.»

Ayla og Samiya setter seg bakerst i lokalet, langs siden.

«Vi skulle jo heller vært på show her, vi. Afrobeat, vet du.» Samiya knipser og svinser hodet fra side til side. «Noe mer party enn en ny ledermann.»

Ayla nikker. Det må være opp mot to hundre personer i salen, ikke alle har falt til ro. Apropos show, hun skulle gjerne kjøpt billetter til Lokumkonserten. Ayla tar fram telefonen og sjekker mengden utgifter igjen denne måneden. Greit nok.

Og ulykken er registrert som UDOAK, en Uavklart Datahendelse i Offentligheten med Anmodning om Kvalitativ input. Og forsikringsselskapet har bekreftet sesjonen hos Podlegen. Og poengsaldo for unngåtte utslipp har økt etter dagens sykkeltur. Godt. Konsertbilletter blir billigere av sykkelbruk i rushtid.

Nå først, går det an å tenke på armen med påfugl og den tåpelige el-pickupen. Ayla har ingen sympati for store elbiler. Det tar ti år med daglig bruk, før energiforbruket forbundet med å produsere et sånt monster gjør den mer miljøvennlig enn å bare reparere og drifte bensinbilen den fyren antakelig hadde før. Ikke bare nulles bonusen for unngåtte utslipp per tur ut for påfugltosken, han må betale full veipris og bompenger selv med elbil. Yaramaz şey seni.

Hun rekker en svipp innom vg.no og får med seg President Vance med sørgebånd. Og at dagens tenåringer kalles «generasjon utslett» etter å ha brukt billige hudprodukter siden 10-års alderen. Lillesøster er en slik. Stakkar.

Folk faller til ro, styreleder i foretaket reiser seg. Styreleder har valgt seg en sterkt mønstret bluse for anledningen. Da var det greit hun tok denne seansen fysisk. Den blusen ville vært uegnet for Teams. Etter de forventede halvtomme ordene fra styreleder, introduserer hun foretakets nye daglige leder. Et eller annet random norsk navn. Styreleder har en tvilsom streak gående, hun har stått for reduksjon i bemanningen fem år på rad. Da fortjener du ikke å lyttes til.

Ny daglig leder reiser seg opp fra sitt sete på første rad, med ryggen til forsamlingen, høyre hånd i en grepa handshake med styreleder foran seg. For så å snu seg og strekke en slags halvhjertet vinkende armbevegelse.

Ananin amina kadar yolun var!

Skjorta på armen ut av el-pickupen! Med påfuglbroderiene!

Ayla trekker luft inn mellom tennene. Lener seg til Samiya, hvisker «Den fyren kjørte på meg i dag!»

«Whaaa? Ble du påkjørt idag?» Samiyas store runde øyne møter hennes, plettfritt forsterket, understreket, definert.

«Ja, eller var i en ulykke da, men forårsaket av bilen den fyren satt i! Og han stoppa ikke! Kom ikke ut av bilen! Bare vinka med den stygge påfuglarmen!»

«Gbosa to da head, girl!»

Kort hår, kledelig ubarbert, intens i blikket, med bearbeida tenner som matcher det hvite i kulerunde øyne og et smil som var ment å overbevise. Mer grå og gusten i huden enn han selv skulle ønske, antakelig. Ny Daglig Leder er faktisk påfallende lik hodet fra skibidi toilet-greia fra endel år tilbake, tenker Ayla. Men altså kledd i blå skjorte av svært god kvalitet, med påfugl på armen. Dyrt belte, antakelig like dyre sko, vanskelig å se fra langt bak i salen. Hun tapper ringfinger og tommel på venstre hånd mot hverandre to ganger. Armbåndet registrerer inputen og kameralyset på venstre earpod blinker på.

Ayla hvisker «Lliam. Gjenkjenn taler.»

«Erik Tuft Larsen (41) har bygget og solgt teknologiselskapet Thufr. Han er kjent for å være en uttalt 10x’er, altså en som hevder å kunne tjent ti ganger så mye dersom han hadde jobbet i det private men velger å jobbe for offentlige foretak for å bidra positivt i samfunnet. Mer om? Nettverk, kone, skandaler, inntekt?»

Ayla lener seg mot Samiya «Sami, han er sånn som skryter av hvor mye millioner han går glipp av ved å jobbe her med oss.»

«Sh…F… Serious race issues med han her.»

Retter på earpodsen i øret, kameralyset slukker. «Liam. Faktasjekk.»

«I gang.»

Ayla må fokusere på hva denne yarak’en sier.

“…vet dere hva? Jeg har alltid hatt en svakhet for det offentlige rotet! Og nå er jeg her! Det er som å dykke ned i en sump og komme ut med en flytebrygge i stedet for en alligator!”

Ny Daglig Leder speider opp mot storskjermene, stående format, peker på AV-crewet, “Dere kan godt zoom’e inn enda litt til, karer! Jeg er ikke redd for å bli personlig!”

Et par klikk og ansiktet til Ny Daglig Leder fyller hele begge skjermene. Styreleder i anstrengende bluse smiler fra øre til øre. Her har hun landet en skikkelig LinkedIn-fahişe.

“Jeg vet, det er som å dra til min favoritt 5-stjerners restaurant og bestille barneburger, men her, sammen med dere, får jeg muligheten til å ta tak i ekte problemer. De der store, klumpete sakene som ingen vil røre med en ti fot lang stang.” Anstrengt smil. Anti-riz, tenker Ayla.

Lliam bryter inn på øret hennes, “Nøytral. Levert av Critahype.»

Tre fingre i været, påfuglen i ferd med å få luft under vingene. “De fleste opererer med bare tre grader av handling, ingen handling, retrett eller normal handling. Folk flest blir sittende fast i de tre første handlingene! For å nå neste nivå må du forstå den ettertraktede 4. graden av handling, å tenke stort og jobbe enda hardere! For å lykkes er det ikke nok å være god – vi må være eksepsjonelle. Vi skal gjøre den fjerde graden til en livsstil og trosse middelmådighet!«

“Motstrides. Levert av Critahype.»

Samiya lener seg over til Ayla: “Girl, hva snakker denne fyren om? Hvor har de funnet han? Hva sier podsa?”

"Foreløpig at han yapper bare cap.”

Ny Daglig Leder demper seg fra bakoverlent og store armbevegelser, påfuglen flakser, til fremoverlent med bedende hender, albuer tett inntil siden. Påfuglen forfører.

“…for meg er ikke dette en gig-jobb. Jeg ser på vårt foretak som min personlige arena for storslåtte kamper! Det handler om å presse grenser, ikke bare for å tjene mer, men for å gjøre en virkelig forskjell!»

Og så skal det økes på igjen, ingen skal tillates å ha fokus på noe annet. Teatralsk. Skolert.

“…det er ikke pengene som er drivkraften min, det er muligheten til å hacke systemet fra innsiden og skape en revolusjon i monumental skala! Vi skal bli den glitrende stjernen i en byråkratisk galakse!”

“Behandler...». Ayla venter spent på Lliams vurdering.

"…mitt lederskap handler om handling, ikke unnskyldninger. Jeg forventer at vi ikke bare responderer på endringer, men aktivt skaper dem. Vi skal rekonfigurere et system som er fullstendig overbelastet av egen ineffektivitet!”

“Behandler...» Nesten ikke mulig å høre podsene nå som Ny Daglig Leder drar på mot klimaks.

“…jeg vil at hver og én av dere er den uortodokse kodeknekkeren som trykker på de riktige tastene og omprogrammerer hele operativsystemet. Vi skal skape en tsunami av forbedring sammen, dere og jeg!

“72% sannsynlig AI generert. Levert av Critahype.»

“Shit! Samiya, han har ikke en gang funnet på cappet sitt selv!”

“…sammen skal vi sprenge oss gjennom risikoaversjon! Forvent en type adrenalinrush som ikke kan kjøpes for penger! Dere er det ufiltrerte råmaterialet som venter på å bli transformert! Forvent at jeg leder fra fronten, tar ansvar og presser meg selv til å vokse – akkurat som jeg vil forvente det samme fra dere.”

“83% sannsynlig AI generert. Levert av Critahype.»

Samiya mørkner i blikket.

«Vet denne fyren hva vi jobber med? At dette er hjemmetjenesten? At vi kjører rundt og lærer fattigamle damer å bruke appene og paddene og kit’ene vi har invadert stua deres med i en make over from hell, og som de må fikse for å behandle seg selv fordi de ikke har para for doktor? Han her skal evilduettes, ass.”

Ny Daglig Leder i full crescendo.

“…jeg tror på å gi gass til det er røyk i heisen!”

“Direkte farlig feilinformasjon. Levert av Critahype.»

Samiya lener seg inn mot Ayla igjen, hvisker «Wallah. Jeg har en veldig dårlig følelse med han der. Jeg ser det på han, girl. Han grinfucker oss. Kommer til å turn’e alle oss her against each other, liksom.”

«Prediktivt utsagn støttes. Og Ayla, du har nettopp opplevd Critahype sin nye tjeneste som utfører komplekse logiske resonnementer med minimal input! Skaff deg Premium og få mer enn bare full kontroll over sanne og usanne utsagn, få vår patenterte Tankestøtte! Opplev forskjellen! For øvrig, Ayla, har du nå brukt opp din gratiskvote med faktasjekk levert av Critahype for denne måneden. Bekreft for Premium.»

Ny Daglig Leder avslutter med én påfuglapplikert arm i været, knyttet neve. Kalkulert. Utstudert.

3 fūfū

«Snakket om at serverparken vi bruker uttrykker at den lider. Maskinell smerte, sa’n! Say whaaat, liksom?»

«Høres ut som pølsevev. Ordsalat.»

«Eh.. riktig, riktig. Hvis jeg skjønner det potetspråket ditt da, fūfū.»

«Du er fūfū!»

Sobhy børstet vekk en fjær fra sin plettfri koboltblå blazer. Hvor kom den fjæren fra? Hull i dunvesten layered under? Eller fra måkene over båten? Venstre EarPod i ferd med å glippe ut. Alltid den. Er det fordi det er noe med ørene hans? Er han usymmetrisk? Sobhy tar mobilen enda litt nærmere ansiktet. På skjermen er han selv stor og Kris minimert. En uvane å se mer på seg selv enn den du facetimer med kanskje, men sånn er livet, bro. Lett å distraheres av eget speilbilde, korrekt, men selve superevnen til Sobhy er å holde komplekse tråder gående, regardless. Anvendelig både for business and pleasure. Og familie da, som er litt sånn verken eller, liksom. Viktig å minne seg selv på at han er blitt småbarnsfar.

«Snakket om at vi ikke kan føle den maskinelle smerten av suboptimal konfigurasjon, fordi vi ikke er silikonbasert. Så jeg spurte konsulenten, naturlignok ikkesant, hvordan kunne han vite det? Innrømmet at han var en AI selv!»

«Lå i korta.»

«Ikkesant. Deretter, senere på dagen, du vet Piet på teamet som jobber 100% remote? Piet Veneto? Han kom ut som AI han også!»

«Faktisk AI? Altså non-existing ident eller bare én som har duplisert seg sjøl, klona stemmen og sånn for å holde flere parallelle kundeoppdrag gående?»

«Helt AI! Hundreprosent!»

Uten å bryte av samtalen med Kris møtte Sobhy blikket til Lukas Nilsen, ung lys eiendomsmekler, i motsatt ende av fergens åpne mingleareal. Var det noe ekstra der? Nilsen skiftet fokus tilbake til pitche-fyren ved siden av byssa. Men holdt han ikke blikkontakt med Sobhy litt lenger enn nødvendig? Og med en bitteliten antydning til smil? Vel, Sobhy er klar for hvilken som helst scrutiny. Kobolt fra topp til tå, crispy clean hvit skjorte, selv etter en dag fysisk på kontoret.

«Omgår tydeligvis BankID verifisering av videomøtene også. Tok opptak og transkripsjon for juridisk, full ISO. Kan dele det med deg i kveld. Det blir til sammen fire sånne denne måneden! Endrer chemmen min, for real!»

«Gåttabanen.»

«Lister du opp popgrupper? Electronica på fjellet, liksom? Så jeg ble stressa da, men samtidig hvis feeden min er til å stole på, så skjer det greiene der hele tiden nå. AI avsløringer i alle retninger.»

«Fattig trøst.»

«Delulu med det språket ditt. Uansett, gotta go, ferga er framme ved hubben, må bruke henda. Du henter Maldon fra barnehagen?»

«Ja.»

«Gucci.»

«Elsker deg.»

Avslutt. Lukas Nilsen ser nå en helt annen vei.

Det klappes sporadisk for pitche-fyren. Ikke alltid pitchene ombord er givende, men denne båten er gull for nettverksbygging. Glem sponsing av amatørmessige fotballklubber. De som vil være noe i denne byen, tar den autonome ferga inn og ut til jobben. Og vil du rub shoulders med dem må du være på autoferga. Finansiert av selskaper med behov for å dytte ut content om hvor conscious de er.

Framme ved Mobilitetshub Vest fortøyer den autonome pendelfergen seg selv på nøyaktig samme sted som alltid, mens baristaen ombord rydder inn espressokopper. Det lar seg ikke gjøre å drikke Sobhys favoritt, soyabasert macchiato, på den korte fergeturen fra sentrum til hubben der bilen hans står. Alle espressokoppene har det lettgjenkjennelige stripemønsteret til byens mobilitetsselskap. En fargerik strekkode gradert fra blå til rød, fra nederst til øverst.

Tankrekken brytes av et nytt anrop. Sobhy sjekker skjermen. Ommi. Det vil si, anropet fremstår som om det er fra moren hans, men i det siste har han fått tre til fire oppringinger daglig som alle har lurt telefonen hans til å tro at de er fra moren hans og setter opp bildet hennes i helskjerm. Fuckings jobb-Android. Hvis Sobhy tar imot anropet, snakkes han til av en stemme som er til forveksling lik mammas, men som alltid svarer rolig på spørsmål han stiller henne. Som jo mamma aldri gjør. Og som styrer samtalen inn mot at hun trenger en kontooverføring. Som er helt usannsynlig at Sobhy sin mamma ville gjort. Sånn har det vært helt siden hun mistet veska si på yogafestival for tre måneder siden. Fake oppringinger i hopetall. Ikke bare til han, men til alle kontaktene hennes. Det er et sant helvete. Men det å drive en podcast under fullt navn, hvor også telefonnummeret var gjort tilgjengelig, er jo en gavepakke for bot’ene. Å utdanne folk om syriske kvinners fantastiske historie er prisverdig, but worth it? Think not.

Sobhy tar sjansen på å avvise anropet. Greit å ikke ta tvilsomme samtaler i rushet ut av båten. Greit å ha en hånd til å holde i rekkverket. Det er jo vann, selv om dette er midt i en by. Eller var det pullpit’en det het, rekkverket på en båt? Det ordet kommer Kris til å like.

Sobhy tar siste steget over på land, strener videre med handleposer i venstre hånd. Posene inneholder pak choi og noen andre sære grønnsaker, mat er Kris sin hobby. Alle vanlige varer får Sobhy og Kris (og nå lille Maldon! Småbarnsfar! Må ikke glemmes!) levert på døra, men det er jo litt stas å handle ferskvarene i byen selv og vise andre at han handler lokalt, kortreist og økologisk. Sobhy plukker fram mobilen igjen med sin ledige hånd. Fergeturen er gratis hvis han klarer å svare på minst to av de tre kontrollspørsmålene som dagens fergesponsor har satt opp. Temaet er de tingene som ble pitchet ombord på turen. Hva var det igjen? Noe nanoteknologi? Noe for krigføring men med et vennlig designspråk?

Ha! Sobhy treffer blink på quizzen, fire av fire rett. Kris kaller det multitasking det Sobhy er god på. Noen ganger delt fokus. Sobhy foretrekker å label’e sin superevne hyperthreading, parallelization eller partitioning.

Det blir aldri stack overflow for Sobhy.

….

Stripene er en genistrek. No pun intended.

Handleposene hans er heldekorert med de samme fargesterke strekkode-stripene som kaffekoppene på fergen. Bare at vertikale. Selve fergen er jo også heldekket med de samme stripene, for den saks skyld. Som matcher både de offentlige autonome busselettene og de større vanligbussene her i byen. Mobilitetshubbens ulike flater, som pakkeautomaten han nå står foran, er merket med det samme designet. Henter ut en pakke umami Kris bestilte.

Det var byens mobilitetsselskap som kom med disse stripene i anledning sitt overgang til nytt og bedre selvbilde, en rebranding fra kollektivselskap til mobilitetsleverandør. Sobhy likte stripekonseptet fra første stund. Og satt seg inni det. Stripene heter ‘warming stripes’ og er en grafisk fremstilling av global temperaturøkning over tid, utviklet av et universitet i England. En serie vertikale striper av ulik farge, der hver stripe representerer den gjennomsnittlige globale temperaturen for et spesifikt år. Fargene varierer fra blå til rød. Blå indikerer kjøligere temperaturer og rød varmere. Stripene er ordnet kronologisk fra venstre mot høyre, fargebåndet blir en tidslinje av temperaturforandringer, en infographic som minner oss om at vi står midt oppi global oppvarming.

Kudos for designet, men Sobhy var litt mer lunken til renamingen. Regionens kollektiv… eh… mobilitetsleverandør kaller seg nå Stripene. Tanken er god, men for han, som genuint ønsker å diskutere design med likesinnede, og da spesifikt grafikken framfor mobilitetstjenesten, blir det bare rot.

«Jo mer du bruker Stripene, jo flere fordeler får du.» sier Stripene. Og mener alt som er merket med Stripene. Som er busser, båter, lånesykler, handleposer, leveringstjenester og pakkeautomater. Til og med biler som er registrert som åpen for samkjøring. Som hans egen.

Apropos. Haoran skal sitte på halvveis hjem. Asiatisk gutt. Hvor gammel kan han være? Voksen men gutteaktig, i hvert fall. Ikke i betydningen sporty, i betydningen litt mer underlegen i tude’n han burde være. Litt for junior. Sobhy sjekker appen. Haoran har bekreftet og er to minutter unna. Gutten har sittet på et par ganger før, men de kjenner hverandre ikke ellers. Haoran er bare en som bor på ruta hjem.

Sobhy bekrefter sin intent i appen slik at Haoran vet at alt er på stell, og smiler av at byindeksen hans går opp. Dersom Sobhy gjør gode grep i hverdagen, og med gode menes samfunnsnyttige, som å la Haorangutten samkjøre med han, ta fergen, busse, sykle eller bruke beina, går byindeksen hans opp. Og han samler bonuspoeng. Poengene ser bra ut på de ulike leaderboardsene. Det er vel særlig på jobben han synes det er greit å ikke ligge nederst.

Framme ved bilen, åpner Wuling M9’en bakluka av seg selv. Fiffig eller snasent, ville Kris sagt. Wulingen er premium for en billig penge. Den senser sikkert keyfobben i lomma hans, tillater seg å gjenkjenne fjeset hans med ryggekameraet all den tid mobilitetshubben er definert som non-sensitiv geolokasjon og dermed også kan se at han har to handleposer med seg. Praktisk, men Sobhy liker ikke helt å tenke på det. Verken at global sikkerhetspolitikk spiller en rolle i hverdagen hans, eller at bilen kikker på ham. Det innebærer jo at alle de andre bilene også gjør det.

Sobhy åpner førerdøra på Wulingen. Det er her stripekonseptet peaker for Sobhy sin del. Klistremerket nederst i hjørnet av frontruta som viser at bilen til Sobhy er klarert for parkering på hubben, er en unik variant av Stripene sitt design. En identifikator for hans bil. Magien er at stripeklistremerket snakker med mobilen hans, sjekker byindeksen, og endrer stripenes farger dersom han holder sine transportvaner samfunnsnyttig. Siden Sobhy parkerte elbilen på hubben og tok fergen, og har booket med Haoran på vei hjem, endres stripefargene slik at klistremerket hans begynner å likne mer på sunn skog enn global oppvarming. Ingen hvilken som helst skog, heller, men lav- og lyngrik furuskog. Tette dypgrønne kroner, høye rødlige stammer, hvit og grønn mose.

Sobhy setter seg inn i Wulingen. Smiler til seg selv mens han ser stripefargene på klistremerket endre seg i sanntid, ikke minst fordi resultatet av transformasjonen er at designet nå likner på skogen han har sett langs veien til Modum, der Kris sine foreldre bor.

Og de aksepterte Sobhy fra første besøk.

Wulingen henter fram shaabi-spillelisten fra telefonen hans og spiller av første låt, “Wardina». Mens Sobhy venter på samkjøringsgjesten sin og Saad Al Harbaw synger om jenta med en nesering av gull, mimrer Sobhy om de første helgene på Modum og klør seg der hans egen nesepiercing en gang var.

Før han ble corporate. Før han ble enterprise.

…

«Én gang til.»

Haoran lukket ikke døra hardt nok. Why am I not surprised, liksom.

Lykkes på andre forsøk. De må holde an litt med å rygge ut. Et lysende rødt håndflateikon ser ut til å flyte i lufta foran dem, mens skjermen i dashbordet viser en hvit SUV manøvrere seg ut av plassen bak dem. Han kjenner igjen bilen. En Geländewagenen. Elektrisk, åpenbart, siden den kan parkeres her på hubben, og da er det mest sannsynlig han godt voksne salgsdirektøren hos Hubrisio. Sjåføren bruker rotere-om-sin-egen-akse funksjonaliteten til Geländewagenen, gjort mulig av én elektrisk motor per hjul. Salgsdirektøren velger å rotere bilen sin 270 grader med klokka, selv om 90 mot klokka hadde vært nok. En latterlig flex, og da må det være mister Hubrisio. Prøver for hardt for segmentet sitt. Hva kalles sånne menn? Guang gun? TikToklabel. Verken Sobhy eller Kris blir guang guns i hvert fall, nå som de har Maldon.

Faren til Kris fortalte at Geländewagen ble kalt børstraktor før (ikke G-wagen) og fikk kjøre i kollektivfeltet inn til Oslo i forrige årtusen. Kanskje Hubrisio hadde børstraktor da også, gammel nok i hvert fall. 360 eller ei, fortsatt en plain gammel kasse i forhold til Wulingen.

Haoran dykker ned i mobilen sin. Omsider klart bak, noe nasty digital støy oppstår på Wardina. Sobhy demper Saad Al Harbaw og rygger ut.

Haoran virker ekstra betuttet. Energiløs. De kjører 5-6 minutter i stillhet. Sobhy har hatt med Haoran i bilen et par ganger før. Skjør type. Kanskje litt søkende? Kanskje han er ute etter en connection? Sobhy bryter tausheten.

«Du ha’kke huket av for stille, så jeg tillater meg å spørre: Hva skjer?«

Sobhy stjeler et par blikk til høyre. Bilen korrigerer jo seg selv både hvis han trekker for langt til en av sidene, eller kommer for nær den foran. Haoran ser rett frem.

«Min bae kom ut.» Bedrøvet.

Sobhy smiler bredt. Drømmetema!

«Oh snap! Et tema jeg kan mye om, min venn. Naturlignok, ikkesant. Kom ut som homo?»

«Nei.»

«Som trans?»

Haoran rister på hodet. Sobhy skifter fil. Det vil si, han bare roterte rattet en kvart og slapp det tilbake. Wulingen klarerte blindsonen, vurderte fartsavviket og utførte filendringen etter Sobhys bekreftende napp.

»Som AI?» Sobhy kan relatere til det. «Mye av i det siste.»

«Nei. Han kom ut som menneske.»

«Kom ut som menneske, du! Riktig, riktig.»

«Premisset for det vi hadde sammen var at han ikke var ekte. Nå vil han møtes IRL.«

Wilungen bryter inn med riffet fra en Hengdian tiktoklåt. Annonserer nytt anrop fra Ommi, eller Mor som Kris kaller henne, direkte på frontruta. Irriterende, men Sobhy vet at marginalkostnaden for bot’ene på én ny fakeoppringing er minimal så lenge de bruker samme pipeline. Og ingen ny struktur. Sannsynligheten for at dette er dagens tredje forsøk på lureri, burde være på over seksti prosent. Altså er det fullt ut forventet.

«Avvis.»

Sobhy legger seg tilbake i høyrefil etter å passert et par busseletter. Vender seg tilbake til Haoran.

«Ouch. Skjønner hva du mener. Men det går jo an å se fordeler med at bae’n din består av atomer. Ikke for å være nedlatende, ikkesant, men du ser den selv? Jeg mener, lettere å get it on, liksom?»

“Lettere? Not.”

Wulingen gjentar riffet fra samme tiktokhit’en. Anropet er fra Kris, hans blonde profilbilde projiseres opp på innsiden av frontruta.

“Må bare ta den. Heisann fūfū!”

“Ikke noe fūfū nå, jeg har en kort beskjed.” Kris sin stemme er uvanlig intens.

Sobhy retter seg opp i førersetet. Kanskje denne samtalen ikke burde være på høyttaler?

“Kan du dra innom og vaske bilen før du kommer hjem?”

“Eh… hvorfor?”

“Bruk Wash’n’Charge i Dalsbergveien.”

«Den nye? Jeg er fortsatt på ringen så det er ikke den nærmeste og bilen er ikke spesielt støvete? Måtte jo eventuelt være innvendig vask da, ikkesant, før turen, men jeg har holdt de..»

«Bare gjør det, for min skyld. For Maldon.» bryter Kris inn.

“Eh.. Okei?”

Vaske bilen for en ettårings skyld? Skingringen i Kris sin stemme. En dialog helt uten humor eller lek med ord. Det skjer aldri ellers. Alarmbjellene går i hodet hans. Sobhy glemmer Haorans skuffelse over å crush’e på et faktisk menneske.

Stack overflow.

….

Uvanlig trang vaskehall? Uvanlig ren?

Og pilen skiftet til grønn uten betaling. Sobhy har ikke noe bilvaskabo hos Wash’n’Charge.

Haoran hoppet av i krysset et par kvartaler før der han bor, slik at Sobhy kunne snu i retning Dalsbergveien. De kom ikke videre på kjærlighetssorgen hans. Alene i bilen igjen, ba Sobhy Wulingen om å øke volumet på Saad Al Harbaw, nå som støyen var borte.

Han loser Wulingen inn hos Wash’n’Charge. Skjermen innerst i hallen, foran bilfører, viser beskjeden: Vennligst stig ut av bilen. Vask startes ikke før sjåføren er utenfor hallen. Vennligst la mobiltelefonen ligge igjen i bilen.

La mobilen ligge? Sobhy følger oppfordringen, stiger ut av bilen, går ut av hallen. Porten går ned. Uvanlig tykk port?

Langs veien utenfor stasjonsområdet passerer en buss fra Stripene. Wrappet med vertikale striper, fra blått mot rødt. Global oppvarming. Det ikke alle er klar over, tenker Sobhy, er at stripene også har fått i gang globale samtaler. De er blitt vist i et bredt spekter av fremtredende offentlige rom, fra Times Square, New York, til the White Cliffs of Dover. Snappet opp. Delt fokus. Det står en mann under taket ved ladepumpene. Signalrød Wash’n’Charge trailer cap med litt lenger brem enn slike pleier å ha. Signalrød labcoat med Wash’n’Charge logo på brystet. Nystrøket og ren.

«Sobhy Khalil? Du kan kalle meg Hansen.»

Før Sobhy får bekreftet, ser mannen som vil bli kalt Hansen forbi ham. Det kommer en annen mann ut fra bak vaskehallen, åpenbart en kollega. Rød frakk han også, men høy. Uvanlig høy, wierd type. Skulle Sobhy gjettet basert på førsteinntrykket, ville han sagt at han burde ha interesse for sjakk.

Mannen som vil bli kalt Hansen nikker mot sin ruvende kollega. Som avleverer rapport.

«Den er som de andre. Bluetooth LE fra dekksensoren har unik id, den er switchet fra GPS over på BeiDou og det er stor aktivitet til serverne i Shenzhen. Omtrent 70% av den aktiviteten er den samme lille JIANGZIYA fila.»

«Altså kategori fire.» svarer mannen som vil bli kalt Hansen.

«Yep. Fortsetter.» Kollegaen nikker, snur, og går tilbake rundt hjørnet av vaskehallen.

Mannen som som vil bli kalt Hansen vender seg tilbake til Sobhy. “Du vet du har kjøpt en ikke-NATO sertifisert elbil med latent selvkjøringskapabilitet. Da har du valgt å stole litt mindre på våre nasjonale beskyttelser.”

Er det dette det gjelder, tenker Sobhy. Den kinesiske bilen hans? Opprørt nå. Hørt om noen som har gjort det, altså fått cheatcodes og unlocket full selvkjøring med kinesisk elbil. Slik at selv om den er laget utenfor NATO, eller det vil si ingen sentrale komponenter er laget utenfor NATO, kan den kjøre av seg selv og eieren sove seg gjennom køen til hovedstaden.

“Ja, men herregud den var et kupp, ikkesant! Og selvkjøringen er fortsatt låst til level 3! Den er ikke jailbreak’a, jeg sverger hundreprosent! Halve prisen av en iX7 og Hermes-dup’a skinninteriør!”

Mannen som som vil bli kalt Hansen, er blottet for mimikk. Sobhy hater sånne asymmetriske situasjoner.

“Så lenge Wulingen din ikke er invasiv på nivå 7, og dermed konfigurert i henhold til TÜV-NHTSA paragraf 182-9, er det høy grad av usikkerhet med tanke på hvilke kapabiliteter den faktisk har. Mange som tror at avtaleverket bare gjelder selvkjøringsfunksjonaliteten. Sånn er det ikke. Det går på at Vegdirektoratet har full tilgang til all digital funksjonalitet biltypen har fra produsentens side, og at PST-Data har full potensiell tilgang til all digital funksjonalitet i den enkelte bilen fra deg som eier. All data inn og ut. All pairing med andre enheter, som telefonen din. Til og med alle andre apper bilappen din kan synke data fra.”

Sobhy vet jo egentlig alt dette. Eller at sånt står langt nedi terms og conditions. Han kjøpte kinesisk.

Mannen som vil bli kalt Hansen smiler for første gang. “Det koster å spare penger, vet du. Står i betingelsene. You’re the product og så videre. Oppsto det digital støy fra høyttalerene da Haoran satt seg inn?”

“Eh.. ja. Når du sier det. Litt.” Kan gutten ha noe med saken å gjøre? Sobhy kjenner på en ørliten lettelse over å ha noe annet å bruke hodet på enn å granske egne mulige feilsteg.

“Vel, støyen er en glitsj. Tyder på at ny funksjonalitet aktiveres i Wulingen din, når en person med kinesisk opphav setter seg inn i kupéen. Ansiktsgjenkjenning eller signaldeteksjon, vet vi ikke. Men nå er du på radaren. Det vil si, nå har du med deg den radaren overalt hvor du beveger deg. Med bilen, inni bilen, utenfor bilen, uten bilen, med mobilen. Med fjeset ditt. Du er blitt en del av målsøkingen deres. En del av verdikjeden.»

“Fuck, altså.”

Sobhys tanker raser avgårde, lettelsen kortvarig. I hvilken grad vil han være mistenkt for noe? Hvordan ser PST-Data på hans rolle? Hvis han hadde styrt testingen ville verktøykjedemetodikkene inkludere (men ikke nødvendigvis være begrenset til) (a) Model in the Loop (MIL); (b) Software in the Loop (SIL); (c) Hardware in the Loop (HIL); (d) Vehicle in the Loop (VIL); og (e) Driver in the Loop (DIL). Presumptivt bekrefter de (a)-(d) i vaskehallen. Mens (e) gjenstår. Og (e) i dette caset betyr a shitload of trouble for Sohby.

Mannen som vil bli kalt Hansen sier et par setninger som Sobhy får med seg, men som han ikke prioriterer. Parallellization. Registrerer deretter et spørsmål, “Har du planer om å reise på langtur og swappe batteri på en stasjon underveis?”

“Eh… når du sier det skal Kris og jeg til UstaSpa neste helg. Uten kidden faktisk.”

Kris sine foreldre skal hente Maldon fredag ettermiddag. Hvis PST-Data gjør sårbarhetsvurdering av ham, hva bruker de? Nessu, FAIR, CRAMM? Qualys, Tripwire? G-wagen er forresten et mye fetere navn enn Wuling M9. Det skal EU (og Hubrisio) ha. Og hva bruker de når de trusselmodeller? STRIDE, DREAD?

“Spa og chill og cocktails og” Sobhy brytes av.

“Da lar du batteriswappen være.”

Sobhy kaldsvetter. Hvem sin radar er han på nå? Manges? Alles? Avstå fra batteriswapping, altså det at Wulingen kjører seg selv inn i et Wulinghus og dens tømte batteripakke byttes autonomt mot en ny fulladet én, via bilens underside. Batteripakken er en komponent på størrelse med en koffert for to personer på storbyweekend til designhotell i en up-and-coming europeisk hovedstad. Forkorter ladetid drastisk og forlenger Wulingens rekkevidde. Men Kris ville heller til UstaSpa. Multithreading. Mannen som vil bli kalt Hansen problematiserer batteriswapping. Hva kan det bety? Batteriswap er en anledning der potensielt store mengder data kan komme inn eller ut av kjøretøyet. Firmware oppdatering? Uttak av store filer, videoopptak? Viktig å huske å dra innom polet. Akkumulasjon av risiko.

Pulsen til Sobhy øker, hjertet banker. Parametrene for denne dagen oppdateres ved hjelp av et altfor tilfeldig delsett av data. Det kan ikke være tilfeldig. En fuckings stochastic gradient descent. Selv ville han helst til Palma. Skulle sagt til Haoran at han burde skjønt det, når AI’en han var keen på kalte seg Turing.

“Sobhy?” Mannen som som vil bli kalt Hansen knipser foran ansiktet til Sobhy. Retter på Wash’n’Charge hatten sin.

“Det er ikke en oppfordring. Det er en ordre.”

“Hva da?”

Stack overflow.